Процес зовнішнього незалежного оцінювання в самому розпалі. Проведено тестування з української мови та літератури, математики, історії України та всесвітньої історії, хімії, географії. Наступного тижня на учнів чекають фізика і біологія.
Після страшенного галасу й нагнітання нервозності перед початком тестування країна та її політики принишкли, очікуючи результатів і вишукуючи дрібних бліх. Періодично вносять сум’яття колеги зі ЗМІ — хоча, здавалося б, кому як не їм прояснювати суперечливі моменти тестування. То напишуть, що в додатковій сесії ЗНО можуть взяти участь усі бажаючі. То сповістять, що результати тестів «будуть відомі вже завтра», а потім виявляється, що капосні дядьки з УЦОЯО «замовчують бали учнів, аби поторгуватися». Як повідомив Український центр оцінювання якості освіти на своєму порталі, понад 5% опитаних абітурієнтів не бажають, аби їхні персоніфіковані дані про результати тестування були розміщені на сайті, оскільки ця інформація може бути використана проти них. Простіше кажучи, вчителі можуть не поставити оцінку за випускні іспити вищу, ніж бал за тест. Утім, решта школярів не проти побачити свій результат в онлайні, однак дізнаються його тільки із сертифікатів, які одержать наприкінці травня — на початку червня у пунктах реєстрації.
«Думки дітей щодо тестування з історії різні. Слабші, звісно, скаржилися, що завдання складні. Мене, однак, турбує, що в тестах було забагато запитань, пов’язаних із другорядними деталями. Такі подробиці не кожен професор тримає у пам’яті. А школяреві все-таки важливіше осягнути сутність, закономірності історичних процесів», — поділився враженнями знайомий учитель. Випускниці, з якими довелося погомоніти, також відзначили хитромудрість завдань, проте перехід до незвичної форми оцінювання пережили без будь-яких труднощів.
Однак враження людей, безпосередньо залучених до процесу тестування, — лише один вимір у загальній картині. «Поглядом ззовні» може охопити процес ЗНО людина, яка багато років займається питаннями впровадження та вдосконалення тестування у різних країнах. Альгірдас ЗАБУЛІОНІС, консультант Anglia Assessment Ltd (незалежної компанії, що надає консультативні й тренінгові послуги у галузі оцінювання) та USETI (Програми сприяння незалежному тестуванню в Україні), недавно відвідав нашу країну й люб’язно погодився поділитися із «ДТ» своїми спостереженнями.
— В інтерв’ю «ДТ» восени 2005 року ви сказали, що Україна ще не готова до тестування: у неї немає ні багаторічних традицій, ні каркаса необхідних законодавчих норм. Минуло два з половиною роки. Як нині оціните процес впровадження ЗНО в Україні?
— Традиції, звісно, за такий стислий термін не сформуються. Однак суспільство почало набагато краще розуміти, що таке тестування і яка від нього користь. Зростає інтерес до проблем незалежного оцінювання: ще два роки тому інформація про нього нечасто проходила у ЗМІ, а сьогодні це — топ-тема. І не дивно: коли ви тільки починали впроваджувати тестування, воно мало кого зачіпало. Торік же його проходили 116 тисяч молодих людей, а нинішнього року — близько півмільйона. Законодавство теж поступово змінюється.
— Наскільки добре організоване тестування нинішнього року? Наскільки налагоджена процедура? Чи є якісь рекомендації?
— Порівняйте: тести з рідної мови у Вірменії цього року пишуть 13 тисяч юнаків і дівчат, у Литві — 25 тисяч, в Україні — півмільйона. Відчуваєте різницю в масштабах? Однак я був приємно здивований, побачивши, наскільки злагоджено пройшло у вас тестування з української мови — притому що воно було децентралізованим і проводилося дев’ятьма регіональними центрами. Створено професійну систему адміністрування, якій можна лише позаздрити. За два з половиною роки, що розділяють два наших інтерв’ю, Україна зробила величезний стрибок у технологічному плані: сканування, комп’ютерна обробка завдань, барк-коди — всі ці сучасні елементи впроваджено у систему тестування.
— Якщо ви мали можливість ознайомитися із завданнями, які готував УЦОЯО, то наскільки вони, на вашу думку, здатні оцінити якість знань учнів?
— Я не фахівець із усіх предметів, тому мені важко дати таку оцінку. Тим більше без статистичних даних поки що рано це робити. Головне — щоб завдання відповідали шкільній програмі і щоб із їх допомогою вимірювалося саме те, що потрібно.
Навіть якщо мені не до вподоби деякі завдання, це не означає, що вони погані. Їх складали з огляду на традиції навчання. Шкільна програма взагалі досить консервативна і змінюється повільно. Наприклад, на мою думку, завдання з математики занадто теоретичні, відірвані від життя. Я можу жартувати, що тригонометрія як гімнастика для розуму віджила своє, таблиці судоку зараз уже краще заповнювати. Проте вона занадто глибоко засіла в головах творців традиційних вступних тестів. Тому що легко придумати такі завдання, перевірити їх, і репетитору звично працювати.
— Можна сказати, що згодом з’явиться якийсь особливий український варіант тестування — чи нам не варто винаходити велосипед, а краще звернутися до досвіду зарубіжних країн, у яких тестування проводиться десятки років? Зважаючи на те, що для нашої країни особливо важлива така складова, як протидія корупції під час вступу.
— Ні, вибачте, з корупцією має боротися не УЦОЯО, а відповідні органи! Це проблема суспільства, а не іспитів. Що ж до тестування, то є і традиції, і мода, і специфіка кожної країни. З Америки до нас прийшов тест, що базується на MCQ — multiple choice questions (питаннях множинного вибору). Проте Америка — величезна країна, там складають іспити кілька мільйонів людей, іншого варіанта просто немає. Англійська традиція більший акцент робить на відкритих запитаннях... Я працюю у 15 країнах. Якщо поглянути на карту Євразії, можна провести таку лінію: Вірменія, Азербайджан, Киргизія, Казахстан — тільки multiple choice. Основна мета зовнішнього тестування тут — боротьба з корупцією. На захід від Єревана — Грузія, Україна, Прибалтика, Центральна Європа (Чехія, Словаччина, Словенія) та ін. — включають у тест і об’єктивну частину (MCQ) як інструмент виміру, і відкриту частину як данину поваги школі. Ви зараз на роздоріжжі і маєте вирішити: залишати у тесті відкриту частину чи прибрати. Як людина, котра займається вимірами, розумію: об’єктивна частина вимірює краще. Але... Я жартую, що коли іспит з української мови зведеться до сотні хрестиків, я його складу, трошки володіючи російською та польською мовами і знаючи принципи побудови тестів. Але доки у вас залишається вимога написати зв’язний текст обсягом на 200—250 слів, я безсилий. Треба розуміти, що тестуванням ви не тільки вимірюєте якість знань і вирішуєте проблему боротьби з корупцією. Ви впливаєте на школу. Якщо ви ставите школі завдання: навчити учня не вирішувати проблему, а обирати із запропонованих відповідей кращу, вона зрозуміє це як виклик і навчить цього. І школі буде легше, і репетиторам менше роботи. Навчити написати логічно зв’язний текст, довести математичну теорему важче. Проте ці вміння швидко зникнуть зі старших класів, якщо не виноситимуться на іспит. Хоч яким корисним є знання, без застосування на практиці це — баласт, який відпаде сам собою.
Отже, найближчими роками одним із основних завдань для вас буде визначитися з форматом тесту. Так, відкрита частина дорога, потрібні люди, які її перевірятимуть. Так, збільшується час на перевірку. Але якщо думати про вплив на школу, гадаю, від цього відмовитися важко.
— Щоб забезпечити всім дітям рівні умови вступу, для тих, хто погано знає українську мову, підготували переклади тестів мовами національних меншин. А як вирішують це питання в інших країнах?
— У Німеччині тести складають тільки німецькою. У Литві — тільки литовською. Ми, звісно, допомагаємо нацменшинам. Тим, кому це потрібно, даємо словничка, на ключові слова в завданнях є виноски з перекладом. Проте якщо людина не знає державної мови, що їй робити у ВНЗ? Крім того, для зберігання в таємниці змісту тестів бажано, щоб над ними працювало якомога менше людей. А перекладачі — це зайві очі. І навіть найкращий переклад — це завжди спотворення початкового змісту.
Вам можна порадити на перехідний період надавати охочим російський переклад — більшість знає російську мову. Але надалі тести мають бути лише державною мовою. Ну а тест із української мови, звісно ж, обов’язковий. І питома вага його для вступу навіть на технічні спеціальності має бути не нижчою за встановлений державою мінімум, наприклад 10%. Інакше це профанація.
— Для певних категорій українських випускників нинішнього року встановлено особливі умови прийому. Багатьох зацікавлених осіб ця обставина нервує: мовляв, особливі умови залишають лазівки для корупції...
— Я згоден із тим, що завелика кількість винятків із правил, пільг може звести нанівець найкращий почин. У нас у Литві переможці міжнародних олімпіад пишуть тести нарівні з усіма. При цьому ВНЗ можуть передбачити у своїх правилах прийому перелік бонусів, додаткових балів, які можуть нараховувати за такі досягнення. Одержавши ці бали, абітурієнт може отримати перевагу при вступі. Однак перелік додаткових балів обумовлюється заздалегідь, він — незмінний і відомий усім. Немає махінацій — є справжній конкурс. Притому цими додатковими балами університет залучає справді обдарованих учнів. Але одержати бонус не так просто. Перемога на маленькому регіональному конкурсі не надає особливих переваг.
— Виведення певної формули, яка б враховувала і питому вагу кожного із предметів, потрібних для вступу, і згадані вами бонуси, — хто має це робити? Кожен ВНЗ окремо в рамках своєї автономії? Чи має бути норматив, який «спускається» міністерством, єдиний для всіх ВНЗ і встановлює єдині правила гри?
— Я, звісно, хотів би залишити це право факультету. Саме факультету, адже він працюватиме із цими юнаками та дівчатами. Він має формувати обличчя студента з наявних претендентів. Але, знаючи реалії України, доручити все тільки університетові було б ризиковано. Бодай на перехідному етапі Міносвіти має формувати пріоритети. Таким пріоритетом може бути, як я вже казав, державна мова, або іноземні мови, або математика, необхідна для подальшої спеціалізації в інформаційних технологіях.
Я б хотів звернути увагу ще ось на що. Результат тестування — це лише інформація. Її нагромадженням завдання не вичерпується. Далі цю інформацію повинні використовувати ВНЗ — причому саме так, як замислили творці тестування. Поки що застосування цієї інформації запізнюється, оскільки для університетів вона — кіт у мішку. Вони бояться, що втратять право добору таких студентів, як їм хочеться. Проте це не так. Вони добиратимуть, але вже на основі даних з універсального, єдиного джерела інформації.
— Є ВНЗ, які не довіряють результатам ЗНО і хотіли б проводити власне додаткове тестування абітурієнтів...
— А вони вміють це робити? Втім, якщо навіть і вміють, навіщо піддавати зайвому стресу вступників? Перша ж сесія підтвердить або спростує результати ЗНО. Дозволяючи ВНЗ проводити своє додаткове тестування, ми повертаємося до старої системи, тільки ще складнішої: адже учневі доведеться здавати два вступних іспити з одного й того самого предмета. Це називається «мені подобається машина, я нею поїду, але ви все-таки коня в неї запряжіть, бо що як не заведеться».
Я можу вам підказати оптимальний тест, який чітко визначить здібності вступників. Уявіть: під Новий рік ваш міністр освіти повідомляє: «Цього навчального року прийматимемо до ВНЗ тих, хто найкраще знає мову тумба-юмба. Ось вам словник, ось вам граматика». Це не так і безглуздо. Якщо я справді хочу вступити, то вчитиму. А результат тесту виміряє рівень моєї мотивації, здатність навчатися, пам’ять, логічне мислення. Начебто добрий приклад, правда? А навіщо тоді школа? Цей приклад засвідчує, що ВНЗ керується власними цілями, а про цінності школи забуває.
— Якщо на одне бюджетне місце у ВНЗ претендують десять учнів із однаковими балами у сертифікаті, як має ВНЗ вибирати?
— Напевно, так не буде. Добір здійснюється на основі результатів кількох тестів. Причому питома вага кожного предмета буде різною — залежно від специфіки ВНЗ, напряму. Зрозуміло, що для мехмату питома вага української мови нижча, ніж для філфаку, але цей тест потрібно скласти обов’язково. Визначаючи вагу кожного предмета, ВНЗ має можливість формувати профіль свого майбутнього студента. Три тести, у кожному рейтинговий розкид у 100 балів, а отже учнів із однаковими балами буде не так багато, вже можна вибирати.
— Яка різниця між «критеріальною» 12-бальною шкалою оцінювання і «рейтинговою» 100-бальною?
— Нині ваша система тестування дуальна. Це вимір і на атестат зрілості, і на вступ до ВНЗ. Образно кажучи, учень має не просто перестрибнути через рівчак, тобто показати, що його знання відповідають вимогам стандарту освіти, а й стрибнути якнайдалі — продемонструвати кращий результат порівняно з іншими. Першому завданню відповідає 12-бальна шкала. Вона покаже, наприклад, що якийсь відсоток учасників тестування знає українську мову на «добре» або «відмінно». Але вона не покаже, хто з них знає краще за всіх, а хто — гірше. Для цього існує рейтингова стобальна шкала. (Ми взяли проміжок від 100 до 200, щоб результати двох шкал не плуталися.) Учень вирішує тест. Обчислюється відсоток правильних відповідей, і відповідно до нього учасники тестування вишиковуються у рейтинг. Ті, хто розв’язав правильно найбільшу кількість завдань, одержують 200 балів, ті, що йдуть за ними, — 199 тощо.
— Тобто 200 балів — це не показник абсолютного знання предмета, результат залежить від рівня складності тесту, кількості тих, хто його складає, загального рівня підготовки?
— Ваша 100-бальна шкала схожа на змагання із кросу. У кросі головне — прибігти першим. Щоб одержати 200 балів, не обов’язково відповісти правильно на всі запитання, — потрібно набрати більше балів, ніж інші. Якщо тест дуже складний, я розв’язав правильно дві третини, але ніхто не розв’язав більше за мене, я одержую максимум балів. Ця шкала оберігає учня від занадто складного тесту. Звісно, результат має бути не нижчий від прохідного порогу. Ніхто не зарахує твого результату, якщо ти фінішуєш наступного дня.
— Є скептики, котрі стверджують, що набрати 4 бали за 12-бальною шкалою або 124 за 100-бальною можна, вибравши навмання будь-які відповіді. Який відсоток можна реально вгадати?
— Є навіть такий термін: «мавпячий результат». Тобто, складаючи тест, наприклад, китайською мовою, ви могли б «методом тику» відзначити правильно певний відсоток відповідей. Але вимірює не одне, не п’ять, а кілька десятків запитань різного ступеню складності. Пам’ятаєте телешоу «О счастливчик!» або «Перший мільйон»? Тоді ви мусите розуміти, що без знань, на самій лише удачі далеко не заїдеш. Можна вгадати одну, дві, три відповіді, а потім усе одно програти. А в тесті запитань набагато більше, ніж у грі. Крім того, є методики, які зводять до мінімуму можливість простого вгадування.
— Хай там як, сьогодні шанс стати студентами в Україні мають усі, хто писав тести, — в українських ВНЗ місць більше, ніж абітурієнтів...
— У Литві схожа ситуація. Народжуваність падає. Хтось їде вчитися за кордон, адже в нас вільний вступ до будь-яких ВНЗ Євросоюзу, і виходить, що в Німеччині навчатися дешевше, ніж на батьківщині...
— Проте фокус у тому, що не всі наші ВНЗ однаково престижні й бажані. Тож місце одержать усі, але яке і де...
— А це вже проблема інфляції якості вищої освіти. Навіть від приватного ВНЗ держава має право вимагати високий рівень підготовки.
— Який, на вашу думку, підхід більш правильний: вищу освіту повинні здобути максимум бажаючих — чи до ВНЗ мають іти найздібніші, а решта — здобувати професійну освіту?
— Загалом, мінімальний рівень якості освіти починається з абітурієнта. Якщо до університету приймають молодих людей без необхідного мінімуму знань, вони заважають добре вчитися здібнішим хлопцям і дівчатам, адже викладач орієнтується на середній рівень.
— Чи існує закордонна практика зовнішнього оцінювання студентів у міжсесійний період? Або за результатами навчання в університеті, коли ти одержуєш диплом про вищу освіту?
— У зарубіжних країнах зазвичай тестують саме абітурієнтів. Розумію, що ви маєте на увазі, — оцінювання якості освіти. Мета — оцінити не учня або студента, а систему його підготовки.
Міжнародні дослідження якості освіти переважно зосереджені на основній (обов’язковій) школі. Старші класи більш спеціалізовані, а ВНЗ мають дуже різні профілі. Крім того, одержання повної середньої освіти не обов’язкове. А отже, таким дослідженням в одній країні буде охоплено 90% популяції, а в іншій — тільки 40. І ці 40 відсотків знатимуть більше, ніж ті 90...
Я бачу перспективи в діагностичному тестуванні школярів. Звісно, вимірювати якість освіти під час випуску зі школи — все одно що визначати, на що хворіла людина, тільки після розтину. Гадаю, доцільно було б проводити тестування, наприклад, у п’ятому, дев’ятому класах. У Радянському Союзі тестування для підтримки стандарту освіти не було потрібне. Існував один підручник, який використовувався від Владивостока до Калінінграда і повністю визначав усі вимоги. Нині в учителя більша свобода вибору — підручників з одного предмета багато. Отже, потрібно поставити орієнтири: незалежно від того, як ти навчаєшся, до певного часу ти маєш пройти те й те. Це тільки на користь учневі, оскільки, незалежно від того, де він навчається, вчитель має підготувати його відповідно до єдиних вимог.
— Чи не зникає потреба у золотих і срібних медалях після впровадження незалежного оцінювання? Як заохочують найуспішніших учнів у інших країнах?
— Медалі — це ваша традиція, ви можете її зберігати або відмовитися від неї. У нас у Литві й у багатьох пострадянських країнах їх уже немає. Звичайно, нагороду одержати приємно, але проблема в тому, що золотою медаллю ми примушуємо учня однаково добре вчити всі предмети. Проблема і в тому, що медаль у вас — не тільки похвала, вона ще має певну користь для учня під час вступу. Якщо медаль — просто відзнака, я можу вирішувати, хочу її здобути чи краще вивчатиму глибше те, що мені подобається, до чого є яскраво виражені здібності. А так я мушу її одержати у будь-який спосіб, бо це допоможе мені вступити. Це вже не зовсім чесно. Ви ображаєте учнів, які хочуть бути самими собою. Ми в Литві замінили медалі грамотами за успіхи в певному предметі. Випускник може отримати кілька таких грамот.
— Зараз випускники складають і підсумкову атестацію у школі, і тестування, за результатами якого вступають до ВНЗ. Чи є сенс у майбутньому скасувати шкільні іспити?
— У випускних і вступних іспитів — різні завдання, різні умови, різна кількість учасників. Якщо тестувати лише абітурієнтів — мороки менше, адміністрування легше, а якщо тести пишуть всі випускники — в них і мотивація інша... Політика країни має визначитися з цього питання. Проте у будь-якому разі школа відповідає за підготовку учня до тестування.
— Запитання стосовно випускників минулих років. За час, що минув відтоді, як вони закінчили школу, могла змінитися шкільна програма, вимоги. Або ось, наприклад, одержує людина диплом бакалавра й вирішує радикально змінити спеціальність. Отож їй потрібно знову вступати на перший курс і складати тестування за шкільною програмою...
— Справді, тест будується на вимогах шкільної програми і добре вимірює учня цього року. Але вступити хоче і людина, котра кілька років провела поза школою. У вас виникне й інша проблема: українці з родинами, котрі жили за кордоном і повернулися на батьківщину. Їхні діти хочуть вступити до українського ВНЗ, але вчилися вони за іншою програмою. Що робити? Можливо, варто взяти до уваги приклад Швеції, де для таких людей запровадили паралельний комбінований тест загальних знань. Цей тест може перевіряти функціональну грамотність (рідна мова й математика), комунікативну грамотність (іноземні мови), соціальну грамотність (історія, орієнтування в поточних суспільно-політичних реаліях), знання природничих наук тощо. Тест цілком дозволяє оцінити здатність учнів навчатися далі, рейтингувати їх, вибрати найкращих і відсіяти слабких. Звісно, потрібен час, аби такий тест створити й випробувати. Але, гадаю, в майбутньому вам варто буде цим зайнятися.
— Чи потрібна державна монополія на проведення зовнішнього оцінювання? Чи обов’язково це має робити один центр раз на рік, чи це можна диверсифікувати як у часі, так і за виконавцями?
— Питання має свою історію. У США тестуванням займаються приватні компанії, в Англії — напівприватні, у континентальній Європі — державні установи. Як ви розумієте, іспити дуже дорогі. Якщо це робитиме комерційна організація, платити доведеться учневі. Але, згідно з вашою Конституцією, середня освіта безкоштовна. Тестування будується на шкільній програмі, тож, як на мене, ці іспити не повинні бути платними. Плату з тих, хто закінчив школу на кілька років раніше або навчався за іншою програмою за кордоном, я б, напевно, брав — щоб у них було більше відповідальності прийти на цей іспит... А якщо тестуванням займатимуться кілька організацій, взагалі така плутанина почнеться! Різні тести... Хто відповідатиме за їхню якість, кому підзвітні ці організації?
В Україні десять чи більше років тому зробили централізоване тестування кілька разів на рік на комерційній основі. Наскільки я знаю, це погано закінчилося. Якщо я в листопаді складу іспит із математики, як гадаєте, чи відвідуватиму я потім уроки математики? Будь-яке тестування під час навчального процесу шкодить школі. І як тестування може охопити повний курс навчання, якщо він ще не закінчився? Ось і нинішнє тестування я б, можливо, переніс на час після шкільних іспитів — зокрема й для того, щоб учителі не оглядалися на бали в сертифікаті. Навіть якби заради цього довелося на кілька тижнів затримати початок навчального року в університетах. У Литві, до речі, це звична справа — на початку вересня багато випускників ще перебувають на заробітках у Європі...
Хай там як, гадаю, система зовнішнього оцінювання у вас поступово відшліфується. Неможливо за рік пройти те, що інші країни робили століттями, навіть спираючись на позитивний міжнародний досвід. Це в Шотландії, де система тестування складалася ще в ХІХ столітті і аналогічний тест писали батько, дід та прадід нинішнього абітурієнта, питань щодо іспитів немає. Ваше ж «дітище» росте й розвивається не щодня, а щогодини. Дай Боже, щоб на шляху становлення його супроводжувало якнайбільше розумних порад і конструктивної критики і якнайменше страхів, пліток та політичних спекуляцій.